Kaupungit voivat tarjota jotain kaikille -
koska kaikki ovat mukana luomassa niitä
Kaupungit ovat monin tavoin ihmisen suurin keksintö.
Kaupungit ovat levittäytyneet eksponentiaalisesti.
Ihmeellistä kyllä, me urbanisoimme -
noin 1,5 miljoonaa joka viikko.
Se vastaa uutta Los Angelesia joka toinen kuukausi.
Näin laajaa ja nopeaa kaupungistumista ei ole ennen nähty.
Ei koskaan.
Kaupungeissa rakennetaan -
loputtomia rivejä samanlaisia kerrostaloja.
Ja kaupungeissa on yhä enemmän moottoriteitä.
Nyt luomme kaupunkeja tuleville sukupolville.
Meidän pitää ymmärtää, ettei tätä tilaisuutta enää tule.
Kaupunkeja voi rakentaa monella tavalla.
Kysymys on aina sama: Kuka päättää, miltä se näyttää -
miten kaupunki toimii, ja kuka kaupungissa asuu?
Ymmärtääksemme, mitä tänä päivänä tapahtuu -
tutkimme kahta kaupunkisuunnittelun keskeistä henkilöä.
Kaupunkisuunnittelija Robert Moses edusti auktoriteetteja.
Hän saapui kaupunkiin lihaveitsellään ja leikkasi sairaan kudoksen pois.
Sitten hän korvaisi sen moderneilla rakennuksilla.
Pitää siirtää suuria määriä ihmisiä, kun slummeja puretaan.
Monet eivät pidä siitä. Monet heistä ovat saaneet väärää tietoa.
Jane Jacobs vastusti Mosesin homogeenistä selkeyttä.
Minulla on hyvin vähän luottamusta -
henkilöön, jolle kokonaiskuva on tärkeintä.
Jacobsin mielestä kaupungeissa ei ole kyse taloista, vaan ihmisistä.
Kyse on julkisista tiloista, ja hän otti kantaa sen puolesta.
Hän kehitti teorian siitä, mikä on hyvä kaupunki -
ja hän vastusti Mosesin harjoittamaa kaupunkisuunnittelua.
He pelkäävät elämää.
He haluavat muuttaa näitä saastumattomia turvapaikkoja.
Se muuttui kahden vastakkaisen voiman väliseksi sodaksi.
Samoista asioista taistellaan tänäkin päivänä kaikkialla maailmassa.
Kun tarkastelee kaupungistumisen aiheuttamia ongelmia -
huomaa, että nämä ongelmat -
ovat olleet olemassa jo sadan vuoden ajan.
New York on suurin esimerkki.
1930-luvulla New York oli maailman paras kaupunki.
Erikoinen paikka. Se suorastaan kuhisi elämää 1900-luvun alussa.
Silloin ensimmäiset pilvenpiirtäjät syntyivät.
Se aikakausi kulminoitui Empire State Buildingiin.
Mutta sitten tuli lama.
Koko 30-luvun aikana ongelmia syntyi toinen toisensa jälkeen.
Kadun ympäristö oli rappeutunut.
Slummit, lika ja saasteet -
eivät sopineet yhteen uuden loisteliaan kaupungin ilmeeseen.
Kaupunki oli ylikansoitettu, karu, likainen, vaarallinen -
ja täynnä tauteja.
Jacob Riisin kirja "Kuinka toinen puoli elää" nosti tämän esille.
Ongelmat haluttiin ratkaista siivoamalla kaupunki.
Nämä ovat vaikeita aikoja kaupungille.
Onnistuimme nujertamaan taudit, mutta tehtävää on vielä paljon.
Robert Mosesin aikana monet elivät hirvittävissä olosuhteissa.
Hänen aloitti uransa taistelemalla niitä olosuhteita vastaan.
Moses oli osa New Yorkin edistysmielistä liikettä.
He halusivat parantaa kaupunkia.
Uransa alussa Moses rakensi yleisiä puistoja ja rantoja -
parantaakseen köyhien elämää.
Jos emme siivoa slummeja -
nämä alueet mätänevät.
Ongelmia ei voi ratkaista -
kunnostamalla vanhoja asuntoja.
Se on mahdotonta. Meidän on tartuttava ongelmaan.
Sota slummeja vastaan etenee
Edistysmielisten mukaan ainoa tapa ratkaista kaupungin ongelmat -
oli purkaa vanhat rakennukset ja aloittaa uudelleen.
Emme ymmärtäneet, kuinka suuren hinnan maksoimme -
ja paljonko menetimme, ennen kuin Jane Jacobs otti asian esille.
Jane näki aina kaupungin tarjoamat mahdollisuudet.
Hän näki häivähdyksiä elpymisestä -
häivähdyksiä luovuudesta ja kekseliäisyydestä.
Kaupunki oli elantoa etsivistä ihmisistä koostuva elämän lähde.
Se muovasi hänen käsitystään kaupungista.
Oli aina ihanaa saapua New Yorkiin. Kaupunki oli ehtymätön.
Kävelin kaduilla hämmästellen.
Niin paljon erilaisia katuja ja kaupunginosia. Niin paljon toimintaa.
Hän asui Greenwich Villagessa ja tunsi kaupungin sykkeen.
Hän oli erittäin intuitiivinen ja tarkkaavainen.
New Yorkissa ei tarvinnut olla vaikutusvaltainen ja rikas -
tai omistaa paljon maata tai rakentaa asuntoja -
tehdäkseen jotain.
Sitä pystyi jopa tekemään jotain uutta ja mielenkiintoista.
Siellä oli tilaa kaikenlaisille ihmisille.
Hän näki New Yorkin sielun -
ja mitä kaupungissa, eli yhteisössä asuminen merkitsi.
SOTA ON OHI
Sodan jälkeen sensaatiomaisin asia -
oli visio kaupungista täynnä moottoriteitä ja tornitaloja.
Tämä uusi idealististen kaupunkisuunnittelijoiden sukupolvi -
palvoi modernismin puhtautta.
Heillä oli työkalut, joilla pystyi pyyhkäisemään suuriakin alueita pois.
Näemme ongelmanne. Sadat kaupungit kärsivät samoista ongelmista.
Miten voimme parantaa kaupunkianne?
Me rakennamme asuintaloja, tehtaita -
parempia katuja ja moottoriteitä. Kaikki tämä parantaa kaupunkia.
Teillä on jännittävä mahdollisuus parantaa kaupunkianne.
Ajateltiin, että runsasväkiset kaupunkialueet -
joissa ihmiset oleskelivat kaduilla ja missä oli paljon köyhyyttä -
oli ongelma, joka ratkaistiin poistamalla kadut.
Jalkakäytäväkulttuuri haluttiin hävittää.
Uusissa asuntoalueissa ei paikkoja, missä voisi kerääntyä sillä tavalla.
Ajatus oli, että nämä alueet olivat syöpäpesäkkeitä -
jotka piti leikata pois.
Uusien asuntoalueiden luojat tarkastelivat kaikkea ylhäältä.
He katselivat alas ja näkivät suuria muutoksia edessään.
He uskoivat pystyvänsä siihen koneiden aikakauden logiikalla.
Tarkastaja selvitti, missä slummit ja liikenne oli.
Sitten talot purettiin suurten asuntoalueiden tieltä.
Ilmoitamme asukkaille, milloin pitää muuttaa.
Moses oli projektin ruumiillistuma.
Ottaen huomioon, miten paljon ihmisiä olemme siirtäneet -
uusien rakennusten tieltä, projekti ei ole aiheuttanut suurta vahinkoa.
Eräät ovat tietysti närkästyneitä.
He eivät ymmärrä, että päämäärää ei voi saavuttaa ilman pieniä ongelmia.
Toisen maailmansodan jälkeen Mosesista tuli vaikutusvaltaisempi.
Hän oli puistovastaava, ja hän rakensi myös puistokatuja.
Hänestä tuli rakennuskoordinaattori. Hän rakensi tuhansia asuntoja.
Hänestä tuli pormestarin slummien saneerauskomitean johtaja.
Kun Mosesista tuli uudistushankkeen johtaja -
tuhansia asuintaloja oli purettu muun muassa New Yorkissa ja Chicagossa.
Ennen sotaa Moses oli kuin enkeli.
Sodanjälkeinen Moses oli ongelmallisempi tapaus.
Jo puolen vuosisadan ajan hän on siirrellyt New Yorkin asukkaita.
Häntä vihataan ja ihaillaan, ja hänen tahtoonsa alistutaan.
Hänen vastustajiinsa lukeutuu Franklin Roosevelt, Elmer Davis -
Walter O'Malley ja sadat tuhannet maanomistajat.
Absoluuttinen valta korruptoi, ja Mosesilla oli absoluuttista valtaa.
Hänellä oli tavattoman paljon valtaa -
ja oli irtautunut poliitikkojen ja yleisön valvonnasta.
On yksi asia ostaa puisto tai maata yhdeltä omistajalta -
mutta on eri juttu, kun maanomistajia on satoja.
Teoreettisesti, hentomielisten järjestöjen mukaan -
jokaisen kanssa pitäisi neuvotella. Silloin emme voisi rakentaa mitään.
Moses ja projektin muilla henkilöillä oli yhteinen agenda.
Ihmiset tarvitsivat asuntoja virkistyspaikkoja.
Auto saapui Yhdysvaltoihin, ja sille piti tehdä tilaa.
Se oli heidän agendansa.
Moses edusti yhtä ainoaa ratkaisua.
Sitten yhtäkkiä ilmestyi vaihtoehto.
Jane Jacobsin kirja "The Death and Life of Great American Cities" -
jyrää puskutraktorin tavoin modernin kaupunkisuunnittelun.
Huomasin, miten kauheaa ja järjetöntä kaupunkisuunnittelu oli.
Hänen kirjansa oli kuin kutsu taisteluun.
Sitä voi verrata Martti Lutherin teesien naulaamiseen.
Kirja on ensimmäinen vakuuttava kokoelma ajatuksia -
jotka kyseenalaistavat perinteiset kaupunkikäsitykset.
Hän tutkii koko ajan kehottaen lukijaa kyseenalaistamaan.
"Katsokaa, mitä olemme rakentaneet.
Vähävaraisten asuntoalueita, jotka ovat pahempia -
kuin niitä edeltäneet slummit.
Keskiluokan asuntoalueita, jotka ovat tylsiä ja yksitoikkoisia.
Ne eivät päästä sisälleen kaupungin elinvoimaa.
Luksusalueita jotka eivät onnistu peittämään sisällyksettömyyttään.
Kulttuurikeskuksia, joissa ei edes ole hyvää kirjakauppaa.
Kulttuuritaloja, joita kaikki paitsi pummit välttelevät.
Moottoriteitä, jotka silpovat suuria kaupunkeja.
Tämä ei ole kaupunkien uudelleen- rakentamista, vaan tuhoamista.
Hän kyseenalaisti perinteiset tavat ja sanoi, että keisari oli alasti -
aikana, jolloin naisten ei kuulunut sekaantua sellaisiin asioihin.
Pitää kysyä: Millainen kaupunki kukoistaa?
Täytyy olla paljon moninaisuutta.
Työn moninaisuutta, ihmisten moninaisuutta.
Hänestä mielestään oli tärkeää tehdä yhteistyötä asukkaiden kanssa -
ja parantaa jo olemassa olevia rakenteita.
Pitää olla alueita, joita ihmiset käyttävät usein.
Katuja, jotka ovat käytössä yötä päivää.
Jane ymmärsi, että alueet tarvitsivat yhtymäkohtia, paljon risteyksiä.
Ne mahdollistavat vuorovaikutuksen. Tarvitaan vanhoja ja uusia taloja
Ympärivuorokautinen käyttö tekee alueesta turvallisemman.
Näin vuorovaikutus viereisten alueiden kanssa on jatkuvaa.
Tarvitaan myös helppopääsyisiä yleisiä tiloja.
Kaupunki on suuri verkosto.
Samaan aikaan kaupunkeja rakennettiin vastakkaiseen suuntaan.
Alueita eristettiin.
Rakennettiin umpikujia. Työ-ja asuinalueet erotettiin toisistaan.
Jane selitti, miten elämä toimii.
Jane aloitti toimittajana.
Hän oli hyvä tarkkailemaan ihmisiä, paikkoja ja kaupunkeja.
Jacobs alkoi kirjoittaa kaupungista, kun hän oli 18.
Hän oli sihteeri, ja kirjoitti vapaa-ajallaan.
Hän kirjoitti freelancerina.
Hän oli utelias. Hän kirjoitti tietyistä taloudellisista alueista.
Jalokivialueesta, turkisalueesta ja kukka-alueesta.
Hän myi kirjoitukset Voguelle.
Hän kirjoitti havainnoistaan kaupungissa.
"Hyvä kaupunkisuunnittelija tutkii, miten kaupunkia käytetään.
Löydä kaupungin vahvuudet, ja vahvista niitä.
Kaupunkia ei voi pakottaa tiettyyn muottiin. Ihmiset luovat kaupungin.
Se on suunniteltava ihmisiä varten eikä rakennuksia."
Q Magazine julkaisi hänen artikkelinsa viemäriaukon kansista.
Hän kirjoitti niiden kuvioista ja kirjoituksista.
Muut naistoimittajat eivät kirjoittaneet sellaisista asioista.
Hän oli utelias ja osasi kirjoittaa.
Hän pääsi töihin Architectural Forumiin.
Rouva Jacobs on asunut New Yorkissa 27 vuotta ja rakastaa kaupunkia.
Kiitos, herra Dolvier. Architectural Forum pyysi minua kirjoittamaan -
uudistushankkeista, joita toteutettiin Philadelphiassa.
Uudistushankkeen aikana huomasimme, että keskeinen ajatus -
joka on hyvin kehitetty ja selkeä, voi itsessään olla luova voima -
ja tehdä arkkitehtien työstä merkityksellisempää.
Sain tietää heidän suunnitelmistaan, miltä se näyttäisi -
ja mitä uudistus saisi aikaan. Kirjoitin projektissa innoissani.
Kaikki oli hyvin. Minulla oli läheiset välit suunnittelijoihin.
Vähän ajan päästä osa hankkeen rakennuksista rakennettiin.
Kaupungin vanhinta asuinaluetta Society Hilliä uudistetaan.
Asuintalot olivat rappeutuneet ja otettu muuhun käyttöön.
Täällä oli tilaa uusille moderneille kerrostaloille.
Society Hillissä vanha kohtaa uuden.
Mutta se ei toiminut.
Kaupunki ei reagoinut niin kuin sen olisi pitänyt.
Jane on herkkä antenni, joka aistii asioita, joita kukaan muu ei aisti.
Miksi liikkeet, joiden odotettiin pärjäävän hyvin -
menettivät asiakkaansa ja kuihtuivat pois?
Kysyin tätä niiltä ihmisiltä, jotka vastasivat kaupunkisuunnittelusta.
He vastasivat:
"Ihmiset ovat typeriä. He eivät tee, kuten heidän pitää."
Se tuli minulle järkytyksenä.
Unohdetaan kaikki teoriat. Mitä me näemme edessämme?
Kannattaako luottaa teoriaan, joka on kehitetty toimistossa?
Vai kannattaako luottaa siihen, mitä näkee omin silmin?
Ehkä asiantuntijat eivät tienneet niin paljon kuin luulivat.
Siihen aikaan eräs mies saapui Architectural Forumin toimistoon.
Hän oli huolissaan Itä-Harlemista.
Kaupunginosan uudelleenrakentaminen maksoi 300 miljoonaa dollaria.
Hän näki, että ongelmat olivat suuremmat kuin koskaan.
Settlementtiyhdistyksen William Kirk esitteli Harlemia Janelle.
Hän näytti kaikki asiat, jotka menetettiin uudistamisen myötä.
Me kävelimme Itä-Harlemissa.
Kävimme kaupoissa ja asuntoalueilla.
Kun näin kaiken tämän, aloin nähdä...
Aloin ymmärtää, miten asiat toimivat.
Kausaliteetin lukuisia pieniä yksityiskohtia.
Hän kuvaili sitä ahaa-elämykseksi.
Näin, mistä kaupungin monimutkainen järjestelmä koostuu.
Tämä liittyy piirteeseen, jota kutsutaan urbanismiksi.
Kaupungit ovat fyysisiä paikkoja. Ne eivät ole staattista ainetta.
Yritykset ja ihmiset ovat vuorovai- kutuksessa, ja ne tukevat toisiaan.
Siellä, missä kaupunki kukoisti, oli paljon moninaisuutta.
Erilaisia yrityksiä ja erilaisia ihmisiä -
tukemassa toisiaan.
Jacobs mietti, miten alueet, kadut ja jalkakäytävät toimivat.
Hän etsi uutta teoriaa siitä, miten kaupungit toimivat.
Kirjassaan hän esittää kysymyksen: Millainen ongelma kaupunki on?
Hän väittää, että kaupunki on järjestetyn monimutkaisuuden ongelma.
Pinnalta se näyttää monimutkaiselta ja sotkuiselta -
mutta pinnan alla piilee rakenne.
Kaaoksen alla on tasapaino.
On olemassa hyödyllinen sekoitus toimintoja ja organismeja.
Jane käyttää biologisia vertauskuvia. Hänen mielestään se on ekosysteemi.
Hän kirjoitti...
"Järjestyksen näkeminen vaatii järjestelmän ymmärtämistä.
Lehdet, jotka putoavat maahan syksyllä, lentokoneen moottori -
leikellyn jäniksen sisälmykset, työpöytä toimituksessa...
Nämä kaikki näyttävät kaaokselta, jos niitä ei ymmärrä.
Kun järjestyksen huomaa, ne näyttävät erilaisilta."
Jacobs ymmärsi, että kun kaupungit toimivat, perusta on kunnossa.
Kaupunginosa kukoistaa, kun tuhannet eri tekijät -
kuten kauppiaat, baarinomistajat, jalankulkijat -
ovat vuorovaikutuksessa merkityksellisellä tavalla.
Siten ne luovat alueen persoonallisuuden.
Se ei ole ennalta suunniteltua. Kyse on organisoidusta monimutkaisuudesta.
Elävät kaupungit eivät ole kauniita -
vaan sotkuisia ja kaoottisia täynnä vuorovaikutuksessa olevia ihmisiä.
Kuolleet kaupungit ovat kauniita.
Ne ovat ennalta arvattavia. Ihmisiä on vähän.
Jos kaupungin voi ymmärtää, se on kuollut.
Elävät kaupungit ovat ruuhkaisia, turhauttavia -
mutta samalla ne ovat paikkoja, joissa unelmat käyvät toteen.
Kaupunkisuunnittelijat eivät näe upeita inhimillisiä ominaisuuksia.
Uudistajat halusivat tuhota kaiken sen, mistä Jane kirjoitti.
Mitä tekisit Harlemille? - Niin kuin kaikille slummeille.
Purkaisin kaiken. Se on kuin syöpäpesäke.
Syöpä on leikattava ihmisestäkin. - Te korvaatte sen jollain uudella.
Siisti, valoisa ja ilmava alue, jossa on uusia kouluja ja puistoja.
Panostamme alueeseen toden teolla. En voisi auttaa aluetta tätä enemmän.
He eivät piitanneet tavasta, jolla ihmiset käyttävät tiloja.
Sodanjälkeisenä aikana suunnittelijat loivat abstraktin vision siitä -
mitä kaupungin kuuluu olla. Visio oli utopistinen ja idealistinen.
1920-luvulla parrasvaloihin nousi eräs mystinen henkilö Sveitsistä.
Hän kutsui itseään Le Corbusieriksi.
Hän ei pitänyt itseään vain arkkitehtina, vaan myös visionäärinä.
Hänen ideansa modernistisesta kaupunkisuunnittelusta -
saivat alkunsa, kun hän lensi Pariisin yli.
Hän näki kaupungin ylhäältä, kuin jumala -
tutustumatta kaupunkiin kaduilla.
Corbusier haltioitui lentokoneesta.
Hän kirjoitti, että lentomatka paljasti kaupungin sotkuisuuden.
Hän oli sitä mieltä, että kaupungit pitää purkaa ja rakentaa uudelleen.
Le Corbusier halusi purkaa suuria osia Pariisista -
ja korvata ne suurilla, betonisilla ristinmuotoisilla kerrostaloilla.
Hän ehdotti valtavia moottoriteitä, jotka kulkivat viheralueiden läpi.
Moottoritiet johtivat valtaviin kerrostalokortteleihin.
Alueet olivat valoisia ja ilmavia, ja ihmiset pääsisivät pois slummeista.
Hänestä hyvä arkkitehtuuri voisi parantaa elämänlaatua -
ja että arkkitehtuuri kehittyisi, ja lopulta elämä olisi täydellistä.
Monet pitivät Corbusierin suunnitelmista ja malleista.
Mutta ranskalaiset eivät innostuneet.
Hänen ville radieuse -ajatuksensa -
päätyi Yhdysvaltoihin, kuten loput modernismista.
Nyt voimme kurkistaa tulevaisuuteen.
Maailmannäyttelyssä esitellään visio tulevaisuuden kaupungista.
Vuonna 1939 General Motorsilla oli näyttely nimeltä Futurama.
Se esitteli supermoottoriteitä. Amerikkalaiset innostuivat niistä.
Tässä modernin liikennejärjestelmän ympärille suunniteltu kaupunki.
Uudelleenrakennettu ja paranneltu.
Asunnot, kaupat ja teollisuus ovat erillään.
Näin kaupungista tulee tehokkaampi ja mukavampi.
New Yorkin maailmannäyttelyssä vuonna 1939 Le Corbusieria ylistettiin.
Näimme häivähdyksen tulevasta.
Maailma, josta me kaikki olemme hyvin kiinnostuneita.
Koska siellä vietämme loppuelämämme.
Tulevaisuudessa, joka on juuri sellainen, joksi me sen teemme.
Le Corbusierin luonnos vuodelta 1922
Vihdoinkin toimistotorneja puistossa
Modernismi muuttui tavanomaiseksi -
sekä kaupallisessa arkkitehtuurissa että kaupunkisuunnittelussa.
Corbusierin innoittama asuntoalue- mallimme perustui väärintulkintaan.
Hänen kerrostalonsa olivat toimistotorneja.
Niiden alla oli 7-kerroksisia asuintaloja isoilla parvekkeilla.
Ihmisten ei pitänyt asua niissä tornitaloissa.
Se oli merkillinen tapahtuma. Monimutkainen ajatus -
muutettiin pikavauhtia halvaksi ja kaupalliseksi.
Modernismilla saattoi rikastua nopeasti. Se oli halpaa.
Nyt valtavia rakennuksia voitiin rakentaa hyvin nopeasti.
Robert Moses ymmärsi sen.
Kadut puuttuvat tästä visiosta.
Kadullahan kävellään. Kadulla tapahtuu asioita.
Jane Jacobs ymmärsi sen aikana -
jolloin jalkakäytävää pidettiin typeränä jäänteenä.
"Kuten kaikki tietävät, vilkas katu on turvallinen katu.
Hylätty katu on vaarallinen. Mutta miten tämä toimii?
Kadun luonnolliset omistajat valvovat katuja läsnäolollaan.
Rakennusten, joiden kuuluu pitää asukkaat ja muukalaiset turvassa -
pitää suunnata katua kohti. Ne eivät voi kääntää sille selkäänsä."
Filosofisesta näkökulmasta hän huomasi -
ettei turvallisuus johdu turvamiehistä.
Alueesta tekee hyvän se, että kaduilla on ihmisiä.
"Katu tarvitsee käyttäjiä, jotta silmäpareja olisi paljon -
ja jotta rakennuksissa olevat ihmiset tarkkailisivat katua.
Kukaan ei halua katsella tyhjää katua.
Monet viihdyttävät itseään seuraamalla kadun tapahtumia."
Hän sanoi että ovimiehet tarkkailivat katuja maksusta -
mutta katuja tarkkailtiin myös West Villagen baareista käsin.
Silloin ymmärsin: kadut ovat turvallisia, kun ihmisiä on paljon.
Jacobs katsoo asiaa vastakkaisesta näkökulmasta.
Millaista on elää näissä paikoissa?
Se ajattelutapa oli vallitsevaa oikeaoppisuutta vastaan.
Robert Mosesia ei kiinnostanut, mitä alueilla tapahtui.
Hän näki sen vain esteenä sille, mitä hän halusi luoda.
Ihmiset vastustavat Mosesia koko ajan.
Kun hän halusi rakentaa Lincoln Centerin, sillan sataman suun yli -
parkkipaikan Central Parkiin, moottoritien Fire Islandilla -
tai Washington Squaren läpi, hän kohtasi vastarintaa.
Ihmiset vastustavat kaikkea edistyksellistä ja uutta.
Me Greenwich Villagen aktivistit olimme sitä mieltä -
että Moses oli kauhea -
ja että hän tuhosi kaupunkia ja että hänet piti pysäyttää.
Jane oli mukana estämässä Mosesia tuhoamasta kaupunkia.
Se alkoi siitä kun Moses halusi vetää tien Washington Squaren läpi.
Minä tajusin moottoriteiden muodostaman uhan -
New Yorkille, kun näin suunnitelman -
Fifth Avenuen vetämisestä Washington Square Parkin läpi.
He halusivat, että bussit kulkisivat puiston läpi -
alas West Broadwaylle, joka saisi nimen Fifth Avenue South.
Näin vuokrat nousisivat. Se oli yksi Mosesin projekteista.
Kysymys oli Janelle henkilökohtainen, se koski hänen elinympäristöään.
Hänen lapsensa leikkivät siinä puistossa.
Siellä sijaitsi yliopiston kampus, ja alueen lapset leikkivät siellä.
Se oli alue täynnä moninaisuutta.
Tämä on kehä. Arkipäivisin se on kahluulampi -
mutta sunnuntaisin siitä tulee kohtaamispaikka -
muusikoille, kävelylenkillä oleville, folklaulajille ja turisteille.
Raivostuimme tästä projektista. Me halusimme pelastaa puiston.
Silloin Jacobsista tuli aktivisti.
Kaikki aktivistit yrittivät pysäyttää sen projektin.
Liikkeen johtajat olivat Jane Jacobs ja Shirley Hayes.
Shirley Hayes ja Edith Lyons olivat ne kaksi naista -
jotka käynnistivät taistelun puiston läpi kulkevaa tietä vastaan.
Vastustan tietä, kulki se sitten puiston yli, ali tai läpi
Jane ei pelännyt valtaapitäviä. Hän kirjoitti pormestarille.
"En ollut uskoa korviani, kun kuulin -
että suunnittelette Washington Squaren läpi kulkevaa tietä.
Minun mieheni ja minä todella uskomme New Yorkiin.
Olemme ostaneet täältä kodin, jonka olemme remontoineet.
Me yritämme parantaa kaupunkia -
mutta samalla kaupunki itse yrittää tehdä siitä asuinkelvottoman."
Jane näytti esimerkkiä muille ihmisille.
Jos tajuaa, että moottoritie on haitallinen, niin sitä vastustaa.
Ihminen vastustaa elinympäristöään haittaavia asioita.
Hänellä oli ihana luonne. Hän sai ihmiset liikkeelle.
Margaret Mead, Susan Sontag... Kaikki Janen kanssa työskennelleet -
halusivat osallistua tähän taisteluun.
Vaikeinta on rakentaa kaupunki, jossa kaikki voivat elää rauhassa
Meillä on liikaa arvostelijoita ja loanheittäjiä. He ovat ongelmamme.
Nämä valittavat lorvailijat. Miten he parantavat kaupunkia?
Ei heitä kutsuta apuun, jos tulee ongelmia.
He eivät osaa muuta kuin rumia sanoja.
Heillä on varsin pieni sanavarasto.
Moses ei ollut tottunut vastarintaan. Hän kirjoitti asukkaille kirjeitä.
"Washington Squaren uudistaminen on hirvittänyt niitä -
jotka luulevat, että Sikstuksen madonna maalattiin alueen kellarissa.
Paikassa, jossa nykyään toimii salakapakka.
He luulevat, että Michelangelo veisti Daavidinsa samalla alueella -
ja että se, joka koskee näihin pyhiin paikkoihin, teloitetaan -
ellei salama taivaasta ole jo surmannut häntä."
He saivat Mosesin näyttämään öykkäriltä -
ja tärkeitä ihmisiä puolelleen, esimerkiksi Eleanor Rooseveltin.
Olen vahvasti sitä mieltä, että jos puisto tuhotaan -
sen läpi kulkevalla suurella tiellä -
vahingoittaisi se puiston lisäksi koko aluetta ja koko kaupunkia.
En vastusta muutosta. Itse asiassa uskon muutoksen voimaan -
mutta minusta hyviä perinteitä pitää varjella.
Jacobs oli nerokas strategi, kun kyse oli kansalaistoiminnasta.
Hän tiesi valokuvan voiman.
Hänen tyttärensä ja tämän ystävä suorittivat nauhansitomisseremonian.
Se oli siis nauhanleikkaamis- seremonian vastakohta.
Asian käsittelytilaisuudessa Moses teki typerästi sanoessaan:
"Ainoa vastustajamme on joukko äitejä."
Miten hän saattoi olla niin tahditon? Hän piti ihmisiä merkityksettöminä.
Janea kohdeltiin kuin kotirouvaa. Hänhän oli toimittaja -
mutta kun hänet haluttiin sivuttaa, sanottiin: "Kuka tuo kotirouva on?"
Yritä vain pottuilla äitien kanssa.
Hän aliarvioi sen, mitä nämä äidit voisivat saada aikaan.
Saimme tuhansia ihmisiä puolellemme.
Siinä meni monta vuotta, mutta onnistuimme pelastamaan puiston.
Vastarinta oli erittäin voimakas.
Moses ei ollut kokenut vastaavaa. Hän sai syyttää itseään.
Puisto oli Robert Mosesin ensimmäinen julkinen tappio.
Siitä tuli hänen heikko kohtansa.
Taistelu puistosta oli Janen ensimmäinen voitto.
Pian tämän voiton jälkeen, hänen kirjansa julkaistiin.
Random Housen johtaja Bennet Cerf lähetti kopion Mosesille.
Moses lähetti sen takaisin.
"Palautan lähettämänne kirjan.
Se on harkitsemattomasti kirjoitettu, virheellinen ja herjaava.
Katsokaa vaikka sivua 131."
"Moses käyttää verorahoja -
hallitakseen henkilöitä, joihin äänestäjät ovat panneet toivonsa.
Tämä on demokraattisen hallintotavan tutuksi tullut varjopuoli.
Hän ei edes halunnut tunnustaa kirjan tai Janen olemassaoloa.
Lewis Mumford ei myöskään ollut kovin hyväntahtoinen.
Arkkitehtuurikriitikko Lewis Mumford arvosteli Janen kirjan.
Hän kirjoitti: "Äiti-Jacobin kotihoidot."
Hän maalasi kuvan Jacobista tätinä, joka tarjosi omatekoisia rohtoja -
vaihtoehdoksi oikean lääkärin suorittamalle leikkaukselle.
Kun hänen kirjansa julkaistiin, hänen omaa aluettaan West Villagea, -
jonka hän oli julistanut esikuvaksi -
oltiin uudistamassa.
Moses johti työryhmää, jonka tehtävä oli rakentaa lisää asuntoalueita.
Ennen kuin hän jätti sen tehtävän -
hän päätti, että West Village luokiteltaisiin slummiksi.
Kirjan jälkeen ajattelin: "Vihdoin voin ajatella jotain muuta."
Ehdin ajatella muita asioita kolmen viikon ajan.
Sitten eräänä aamuna, kun luin New York Timesia -
sain tietää, että omaa aluettamme uudistettaisiin.
Hän ei pitänyt itseään kansalais- aktivistina, vaan kirjailijana.
Hän ei pitänyt siitä, mutta hän tiesi, että se oli tehtävä.
Hän oli surullinen. Hän sanoi: "Mitä voin tehdä?"
Asukkaat ovat huolissaan
Mikään ei ole staattisempaa kuin hallituksen virasto -
ja kaupunkisuunnittelijamme.
He eivät koskaan muuta suuntaa omasta tahdostaan.
Siksi minun oli tartuttava asiaan.
Jotta toimintatapoja voidaan muuttaa -
asukkaiden on tartuttava asiaan ja pysäytettävä suunnittelijat.
Siksi aloin keskittyä suunnittelijoiden pysäyttämiseen.
Koko naapurusto teki samoin.
Jane kutsui asukkaat kokoukseen Lion's Headiin, suosittuun baariin.
Hän katsoi, että kokouksiin saatiin puhujia -
ja sai kaikki käyttämään laseja, joihin oli maalattu äksä.
He käyttivät hienostunutta taktiikkaa.
Sen lisäksi Jane oli kokenut kirjoittaja ja osasi argumentoida.
Me suunnittelimme, miten saisimme pormestarin puolellemme.
Lopulta onnistuimme siinä.
Hän haastoi New Yorkin oikeuteen pysäyttääkseen uudistushankkeen.
"On aika kuopata ehdotus West Villagen uudistamisesta.
Poistakaa alue slummiluokasta. Terveisin Robert F. Wagner."
He voittivat. West Villagea ei koskaan luokiteltu slummiksi.
Hän näytti asukkaille, että kaupunginhallitusta voi vastustaa.
Ettei tarvitse hyväksyä kaupunki- suunnittelijoiden suunnitelmia -
ja että he voisivat torjua heidän karttoihin piirtämät viivat.
Se, mitä Greenwich Villagessa tapahtui, oli osa aaltoa -
joka vastusti keskitettyä valtaa.
Janen strategia sai vaikutteita muista sen ajan taisteluista.
Kolmen vuoden sisällä Jacobin kirja, Friedanin "The Feminine Mystique"-
ja Carsonin "Äänetön kevät" julkaistiin.
Ympäristöliike, kansalaisoikeusliike -
parempien kaupunkien liike, feminismi. Kaikki tuli yhtä aikaa.
Ne kaikki käyttivät samoja työkaluja: propagandaa ja siviilivastarintaa.
Jane Jacobsin liike vaikutti nyt edustavan tervettä järkeä.
Kaupunki, joka purkaa rakennuksiaan vain rahan takia -
tai vain uuden takia, syyllistyy rikokseen.
Tornitalosta on hienot näkymät.
Se on hieno koti.
Sieltä näkee vain toisen tornitalon ja moottoriteitä.
En ole samaa mieltä.
He eivät vain halunneet uusia taloja, he halusivat erilaisen kaupungin.
Robert Moses halusi kaiken olevan yksinkertaista ja steriiliä.
Moses ja hänen kaltaisensa olivat ylimielisiä.
Muokkaamalla tiloja he halusivat muuttaa sosiaalisia rakenteita.
Kerrostalo puistossa -mentaliteetti loi uudenlaisen geton.
Alueita purettiin kansan nimissä, muttei kansan vuoksi.
Ihmisten elämiä tuhottiin. Tilalle tuli asuntoalueita.
Miksi? Koska monet tienasivat sillä.
Rakennuttajat ja poliitikot tienasivat paljon rahaa -
nopeasti.
Siksi he jatkoivat sitä, ja tekivät sitä kaikkialla maassa.
Useita vuosia Mosesin alettua rakentaa näitä alueita -
muut kaupungit alkoivat tehdä samoin.
He käyttivät Corbusier-mallia.
Tällaisia asuntoalueita rakennettiin kaikkialla Yhdysvaltoja.
Ne olivat valtavia tornitaloja -
leikkikentillä ja puutarhoilla, jotka näyttivät hienoilta piirustuksissa.
Täällä, uusissa rakennuksissa tilavilla pihoilla, he voivat elää.
Asunnoissa on juoksevaa vettä, sähköä, rapattuja seiniä -
ja muita 1900-luvun mukavuuksia.
Täällä lapset voivat leikkiä turvallisesti nurmikoilla -
likaisten kujien sijaan.
Meidän pitää varmistaa, että kaikilla perheillä on kunnolliset kodit, -
naapurusto, josta voi olla ylpeä, ja yhteisö täynnä mahdollisuuksia -
ja toivoa antava kaupunki.
Mutta kukaan ei oleskellut avarilla alueilla.
Asukkaat katosivat.
Niistä tuli nopeasti hyvin vaarallisia paikkoja.
Keskitettyä köyhyyttä. Se oli pahinta näissä asuntoalueissa.
Se vahvisti köyhyyden sairaalloisia antisosiaalisia piirteitä.
Niistä tuli linnakkeita. Niissä tunsi itsensä nurkkaan ajetuksi.
Ne tekivät ihmisistä haavoittuvaisia. Alueiden asukkaat olivat peloissaan.
Tornitaloilla piti säästää rahaa, mutta ne eivät tehneet sitäkään.
Ne eivät sopineet ihmisille, jotka päätyivät asumaan niihin.
Mustia, hajonneita perheitä. Vain riittävän köyhät saivat asua siellä.
Nyt kaupungit haluavat "uudistua".
Se tarkoittaa mustien siirtämistä.
Tässä on kyse ihmisistä. Yhtenäistä kulttuuria ei ole olemassa.
Nuoret mustat eivät koe kuuluvansa sinne.
Mustien siirtämistä pidettiin hyökkäyksenä.
Näitä ihmiset haluttiin siirtää muualle, kauas pois -
kolkkoon paikkaan, missä he voisivat kuolla pois.
Mustat sijoitettiin kaupungin laidoille -
missä ei ollut niitä asioita, joita yhteisö tarvitsee kukoistaakseen.
Nämä alueet eivät soveltuneet lapsille. Rikollisuus ja vandalismi -
on todiste ihmisten vihasta ja itseinhosta.
Ennen oli sotkuista, mutta se toimi.
Ihmisillä oli sosiaalista pääomaa, he vahtivat toistensa lapsia.
Kaikki tämä katosi. Ihmisillä ei ollut tunnesidettä alueeseen.
Ihmisiä ärsytti asua köyhille tarkoitetuilla alueilla.
Lapset rikkovat ikkunoita kivillä. Heillä ei ole muuta tekemistä.
Täällä ei ole mitään virkistysmahdollisuuksia.
Nämä leikkipuistot ovat pilkantekoa tuhansien lasten kustannuksella.
Asukkaita ei kuunneltu. Joku vain päätti, että tämä sopisi lapsille.
Seiniä sotkettiin, oli huumeongelmia.
Sellaista tapahtuu, kun ihmisiä pakkosiirretään.
Luulivatko he, että he ihastuisivat näihin taloihin?
Pruitt-Igoen asuntoalueella talot sijaitsivat kaukana toisistaan -
Jos ne kaataisi kumoon -
saisi hienoja matalia taloja.
Jos teemme näin...
Jos nämä leveät rakennukset poistetaan torneista -
alue näyttää erilaiselta.
Näkee alueen läpi, eikä vain rakennuksista koostuvan seinän.
Asukkaat haluavat matalia taloja -
jotka muistuttavat kotia, jotka tuntuvat kodikkailta.
Me perehdymme tähän alueeseen -
ja muutamme sen paikaksi, jossa ihmiset haluavat elää.
Kun Pruitt-Igoen ongelmaa oli pohdittu, alue päätettiin hävittää.
Talot räjäytettiin.
Asuntoalueet osoittautuivat suuriksi virheiksi.
30 - 40 vuotta myöhemmin, kaikki hävitettiin.
Katuja, kauppoja ja sitä päivittäistä elämää ei voi saada takaisin.
Sellainen vaatii useita sukupolvia.
Nämä asuntoalueet tuhosivat sen.
Modernistinen kaupunkisuunnittelu, josta Jacobs kirjoittaa -
tuhoaa kaupunkeja ja autoteitä vedetään väkivalloin kaupunkien läpi.
Se aiheutti yhtä paljon ongelmia kuin kaupunkien uudistushankkeet.
Viimeisen sadan vuoden aikana auto on muokannut kaupunkia eniten.
Moottoritiet saapuivat vääjäämättömästi kaupunkeihin.
Ne kulkivat läpi kaupunginosien, joiden arvoa eliitti halusi nostaa.
Taloutemme olisi olematon ilman autoteollisuutta.
Henkilöautoja, rekkoja ja busseja pitää valmistaa -
ja nämä ajoneuvot tarvitsevat moderneja teitä.
Mosesin ensimmäinen kehityksen käsky on: "Sinun pitää ajaa."
Jane Jacobs oli ensimmäisiä, jotka sanoivat, ettei auto ole tärkein -
vaan kaduilla kävelevät ihmiset.
Ei ole vaikea ymmärtää, että autojen rakentaminen -
on elintärkeää Fordille, Chryslerille ja General Motorsille -
mutta miksi autojen valmistus pitäisi olla meidän muiden elämän tarkoitus?
Moses toteutti osan amerikkalaista unelmaa.
"Se, mikä on hyvä GM: lle on hyvä Yhdysvalloille."
Ja palkinto menee Robert Mosesille New Yorkista.
Robert Moses on maailmankuulu moottoriteiden suunnittelija.
Hän tietää, mitä tekee.
Etelä-Bronxissa hän rakensi Cross Bronx Expresswayn.
Se on tuhoisin kaupunkisuunnittelussa tehty päätös.
Cross Bronx Expressway kohtasi niin suuria ongelmia -
rahoitus - ja rakennusvaiheessa, että sen rakentaminen kesti 17 vuotta.
Cross Bronx Expressway vedettiin Bronxin ytimen läpi.
Se loi muurin pohjoisen ja eteläisen Bronxin välille.
Moses selvisi mistä tahansa. Kaikki poliitikot olivat hänen puolellaan.
Hän toi kaupunkiin paljon rahaa liittovaltion tieohjelmasta.
Ne rahat pantiin kiertämään.
Nyt suurin ongelmamme on asukkaiden siirtäminen.
Sekä poliitikot -
että asukkaat, joihin rakennustyöt vaikuttavat, tapaavat uskoa -
että ne, jotka tekevät tätä työtä, ovat tunteettomia.
Se ei ole totta.
Kun Moses veti tien läpi Bronxin -
hän ei pelkästään hajottanut alueen fyysistä rakennetta.
Hän hajotti myös yhteisön.
Kun poistaa jokapäiväisen elämän, liikkeet -
ja paikat, jossa vietetään aikaa -
kuten jalkakäytävät, baarit ja ruokakaupat, poistaa kaupungin.
Kuten Jacobs sanoo, jos ihmisiä siirrellään, kaupunki vahingoittuu.
Pitää vain jatkaa taistelua, kun kohtaa vastarintaa.
Se että 2 000 ihmistä osoittaa mieltään -
ei pysäytä moottoritietä.
Monet Etelä-Bronxin ongelmista saivat alkunsa siitä moottoritiestä.
15 minuuttia moottoritien avaamisen jälkeen, liikenne oli kaaoksessa.
Moses luuli parantavansa kaupunkia tehdessään siitä autoystävällisemmän.
Mutta kun kävi ilmi, että nämä tiet olivat erittäin vahingollisia -
syttyi kahden vastakkaisen voiman välinen sota.
Moses halusi rakentaa tien suoraan Lower Manhattanin läpi.
Silloin koko Cast Iron District olisi hävitetty.
Lower Manhattan Expressway olisi yhdistänyt -
Holland Tunnelin, Williamsburgin sillan ja Manhattanin sillan.
Soho olisi tuhoutunut. Olisimme menettäneet -
New Yorkin ja koko maailman hienoimmat 1800-luvun talot.
Moottoritiet tuhosivat alueet, joiden läpi ne vedettiin.
Mihin tämä päättyisi? Koko kaupunki olisi pian yhtä suurta moottoritietä.
Mitä Manhattanista olisi jäljellä?
Jos kävelee Canal Streetiä pitkin, mikä muuten on ajamista nopeampaa, -
kohtaa tällaisen näyn: loputtomia autojonoja.
Ratkaisu on Lower Manhattan Expressway.
Tie, joka vie suoraan Manhattanin liikekortteleihin.
Onko meillä varaa antaa kaupunginosan tukehtua liikenneruuhkiin?
Mainoksessaan he kutsuivat aluetta nimellä Helvetin sata eekkeriä.
Paikallaan polkeva kaupunginosa, jossa ei ole rakennettu 30 vuoteen.
Taloudellisen taantuman laakso. Tarve on kiireellinen.
Meidän täytyy rakentaa Lower Manhattan Expressway nyt.
Broome Streetin kirkon pappi -
oli kuullut Janesta, ja pyysi tältä apua.
Millainen vaikutus moottoritiellä on alueeseen?
Moottoritie tulee tuhoamaan sen.
Tämä on pahinta näissä suunnitelmissa.
On mahdotonta purkaa vanhoja taloja ja rakentaa uusia -
ja muuttaa asioiden käyttötarkoituksia.
He eivät suunnittele tulevaisuuden varalle.
Kun häntä muistutettiin moottoritien synnyttämästä vastareaktiosta -
Moses kertoi, mitä esteiden voittaminen vaati.
Ihmisiä pitää siirtää. Jos poliitikot saavat asukkaiden äänet -
he eivät halua siirtää asukkaita. New Yorkissa olen yrittänyt -
tarjota ihmisille enemmän rahaa, jotta he katoaisivat.
Eiväthän he edes omista asuntojaan. Mitä väliä sillä on?
Mehän olemme rakentamassa 84 miljoonan dollarin moottoritietä.
Älkää olko uhreja. Se on haitallista.
On haitallista esittää uhria ja antaa tämän tapahtua.
Yksilönä ei voi tehdä mitään, mutta voi järjestäytyä.
Jos vastustat autokansalle rakennettavaa moottoritietä -
sinun pitää taistella sitä vastaan.
Miten tämä vaikuttaa alueeseen? - Se tuhoaa alueen.
Täällä nainen voi kävellä kadulla ja tuntea olonsa turvalliseksi.
Miehet istuvat kahviloissa ja pitävät meitä silmällä.
Tällaisia alueitahan halutaan rakentaa lisää.
"Arthur Hodgkissille Robert Mosesilta."
"Lower Manhattan -projekti aloitetaan pian. Pidä sitä silmällä."
Yrittävätkö he saattaa sen läpi vaivihkaa? -Kyllä.
Jos projekti toteutuu... Näin tällaisia asioita viedään läpi.
Kuka ajaa tätä läpi? - Se voi olla vain yksi henkilö.
He haluavat jäädä asumaan taloihin.
Jos liittovaltion ohjelma, jonka budjetti on miljarditasoa -
olisi riippuvainen muutamasta äänestä, mitään ei rakennettaisi.
Emme voisi rakentaa moottoriteitä tai asuntoja.
Älkää rakentako moottoritietä. Heille auto on ihmistä tärkeämpi.
Se on kauheaa. Se on epäoikeudenmukaista.
Asun siellä. Näen ajoneuvoja kadulla. Ne eivät tarvitse moottoritietä.
Heittävätkö he minut kadulle? Olen Yhdysvaltojen kansalainen.
On kauhea pelätä häätöä.
He saavat minut voimaan pahoin. Toivon, että Jumala pysäyttää heidät.
Asia käsiteltäisiin, ja moottoritie hyväksyttäisiin.
Jane sanoi nousevansa ylös ja puhuvansa sitä vastaan.
Menin mikrofonin luo. Olin vihainen. He eivät kuunnelleet.
Päätös oli jo tehty. He olivat vain juoksupoikia.
Päätin antaa heille viestin: emme hyväksyisi moottoritietä.
Tarkoitukseni oli vain kävellä heidän eteensä.
Siinä istui pikakirjoittaja, jolla oli uusi kone.
Hän oli peloissaan. Hän painoi koneen rintaansa vasten.
Nauhat putosivat koneesta, ja kierivät lattialla kuin konfetit.
Ihmiset heittelivät niitä ilmaan. Silloin sain ajatuksen.
Sanoin, että käsittelytilaisuus pitää mitätöidä, koska pöytäkirjaa ei ole.
Käsittelyn puheenjohtaja sanoi: "Pidättäkää tuo nainen!"
Kun menin ulos, ylikomisario sanoi minulle, että olen pidätetty.
Poliisi oli hyvin pahoillaan. He tiesivät, kuka Jacobs oli.
Häntä syytettiin kolmesta vakavasta rikoksesta.
Hän ei ollut satuttanut ketään.
Hänestä tuli sankari, ja hän sai poliitikot puolelleen.
Pidimme tänään kokouksen -
ja päätimme yksimielisesti olla hyväksymättä moottoritie-projektia.
Se oli ratkaiseva hetki. Moses maalattiin konnaksi.
Oli selvää, että poliitikot joutuisivat tilille.
Lower Manhattan Expressway oli lopun alkua Mosesille.
Lopulta Nelson Rockefeller työnsi Mosesin syrjään.
Kuvernöörinä hänellä oli tarpeeksi valtaa katsoa hänen bluffinsa.
Moses uhkasi aina irtisanoutua. Lopulta Rockefeller sanoi: "Hyvä on."
Mosesilla ei ollut vaihtoehtoa. Hän ei voinut muuta kuin lähteä.
Kun moottoritie-projekti kuopattiin, Jane muutti Kanadaan kirjoittamaan.
Aviomies oli siellä töissä, ja siellä pojat välttivät Vietnamin sodan.
Mutta Torontossakin aiottiin rakentaa moottoritie.
Hän pysäytti senkin.
Lower Manhattan Expressway kuopattiin virallisesti vuonna 1970.
Koko maassa ihmiset kapinoivat moottoriteitä vastaan -
ja samankaltaisia tieprojekteja pysäytettiin.
Mutta Lower Manhattan Expressway toimi esikuvana.
Soho olisi kadonnut.
Rakentamisen, uudelleenrakentamisen ja tilojen muokkaamisen historia -
olisi näyttänyt erilaiselta.
Se olisi ollut tuhoisin rakennemuokkaus -
Manhattanilla 1900-luvulla.
Kaupunki ei ole pelkästään fyysistä ainetta.
Kaupunki elää. Se tulee aina muuttumaan.
Meidän pitää käsitellä tätä muutosta, ei jäädyttää sitä.
Kaupunkien kuormittuessa kaikkialla maailmassa -
kaupunkisuunnittelussa on yhä samat vastakkaisuudet.
Ne tulevat aina olemaan läsnä.
Kiinassa suuria viljelyalueita kaupungistetaan.
Malli on sama kuin Yhdysvalloissa 1950-luvulla. Se ei toiminut.
Moses olisi rakastanut nyky-Kiinaa. Hän ei olisi edes voinut kuvitella -
rakentamista näin valtavassa mittakaavassa.
Historia pisti Mosesia paremmaksi.
Nämä eristäytyneet alueet, joissa on sadoittain samanlaisia kortteleita -
ilman urbanismia tai katuja... Kuka voi asua siellä?
He rakentavat tulevaisuuden slummeja.
Rakennukset kestävät ainakin 60 vuotta.
Annamme tuleville sukupolville maailman ilman toivoa.
Näin valtavat ongelmat tuovat mukanaan täysin uuden kontekstin -
jossa Jane Jacobsin ajatuksille on jälleen käyttöä.
"On helppoa syyttää rappeutumisesta liikennettä, maahanmuuttajia -
tai keskiluokan päähänpistoja, mutta se ei ole niin yksinkertaista.
Tällainen syyttely johtuu siitä, että emme tiedä, miten kaupungit toimivat.
Kaupunkeihin muuttaa koko ajan lisää ihmisiä. Pitää asua tiiviimmin.
Mutta tiheään asuttu maasto ei ole kaupunki.
Jos rakentaa kaupungin ilman yleisiä tiloja -
kaupunkia ei ole.
Ratkaisut kaupungin ongelmiin tulevat harvoin ylhäältä.
Ne tulevat ihmisiltä, jotka elävät ongelmien keskellä.
Heillä on uusia, nerokkaita ja erikoisia tapoja ratkaista ongelmat.
Luovuudelle ja ideoille, joita löytyy naapurustoista ja yhteisöistä -
pitää antaa mahdollisuus. Viranomaisten pitää kuunnella heitä.
Jos ihmiset saavat muodostaa oman ympäristönsä, he ovat onnellisempia -
ja kaupunki on aivan omanlainen.
Uusia kaupunkeja suunnittelevien ihmisten -
pitäisi tutustua Jane Jacobsin opetuksiin -
ja käyttää niitä hyväkseen luodessaan kaupunkeja miljardeille ihmisille.
Jane Jacobs rakasti ulkoportaita ja katuja -
mutta hän oli myös skeptinen. Hän kyseenalaisti vanhan viisauden -
ja luotti omiin silmiinsä.
"Vanhan toimivan kaupungin epäjärjestyksen alla -
piilee järjestelmä, joka pitää kadut turvallisina ja kaupungin vapaana.
Se on monimutkainen järjestelmä.
Se koostuu liikkeestä ja muutoksesta.
Ja vaikka se on elämää eikä taidetta -
sitä voi kutsua kaupungin omaksi taidelajiksi. Se muistuttaa tanssia.
Se ei ole yksinkertainen tanssi, jossa kaikki potkaisevat yhtä aikaa -
ja pyörivät ja kumartavat yhdessä.
Se on monimutkainen baletti, jossa kaikilla on oma roolinsa.
Tanssijat vahvistavat toisiaan ja luovat järjestyneen kokonaisuuden."
Jane Jacobs kirjoitti vielä kahdeksan kirjaa
Hän vietti loppuelämänsä Torontossa. Hän kuoli vuonna 2006, 89-vuotiaana.
Suomennos: Frej Grönholm BTI Studios